Tjedni listić br. 108
1. Korizmena
Počinje jedno specifično razdoblje u sklopu crkvene liturgijske godine. To je vrijeme korizme. Ono nosi na sebi višestruki pečat kršćanstva.
Ponajprije to je vrijeme neposredne priprave za blagdane Pashe, tj. muke, smrti i uskrsnuća Gospodnjega. Ti blagdani sadržajno i mistički uokviruju vrhunska otajstva našega spasenja. Vrijedno je pripraviti se za te blagdane, kako bismo mogli što je moguće više profitirati u tim otajstvima.
Nadalje, to je vrijeme pokore i obraćenja. Liturgija nas neprestano poziva na iskreno i potpuno obraćenje. To obraćenje koje ulazi u program korizmene pokore želi potpuno izmijeniti naš mentalitet. Potpuno bismo se trebali okrenuti prema Bogu i udaljiti od svojih opačina i zlih sklonosti.
To nas vrijeme upozorava na neophodnost i hitnost tog zahtjeva. Vrijeme leti svojim tijekom. Nismo niti osjetili kako je brzo prošla godina dana, i kako smo istom užurbanošću bili poticani na obraćenje i pokoru u korizmi prošle godine. Ta hitnost zahtjev je ozbiljnog shvaćanja Poziva – što smo ga baštinili po krštenju. Ne smijemo gubiti vrijeme u čekanju boljih prilika, u čekanju idealnijih okolnosti, u isprikama zbog nepredviđenih neprilika, itd. itd.
Često puta se čovjek zateče u situaciji gdje nikad ništa ne poduzme, ne učini, jer uvijek svoje vrijeme potroši u čekanju. Evanđelje nas uči da je sada KAIROS, da je sada odlučujući trenutak našega spasenja, našeg sudjelovanja na spasenju svijeta. Vrijeme što ga danas ne iskoristimo ne ću nikada nadoknaditi. Sutra ima svoj KAIROS, svoje vrijeme spasa i djelovanja.
Ova korizma je iskren poziv: ovo vrijeme iskoristiti na zauzeto nastojanje oko obraćenja, poboljšanja života.
8. Nedjelja kroz godinu A
Današnjem Evanđelju gotovo da i ne treba komentara. Čovjek bez sigurnosti ne može živjeti. On je po sebi tako slab i tako krhak da se na nekoga mora nasloniti. Kaže Isus, postoje samo dvije mogućnosti. Ili da čovjek nasloni, sebe i svoj život na materijalnost ili da se nasloni na Boga. Jedno drugo isključuje. Ne može se služiti dvojici gospodara. Ili ćete jednoga mrziti a drugoga ljubiti; ili uz jednoga prianjati a drugoga prezirati.
Isus želi da njegovi učenici budu posve naslonjeni na Boga i na Božju ljubav. Bog je Otac. On nije Bog dalek. On nije Bog veličanstva. On nije Bog srdžbe. Nego je Bog ljubavi i dobrote.
I već prorok nam je navijestio, čitali smo to danas u prvom čitanju: što Sion govori, Bog me je ostavio. Kao što majka ne može ostaviti svoje dijete tako ne mogu ni ja ostaviti tebe nikada. Čak ako se i dogodi, što je protuprirodno, da majka ostavi svoje dijete, ja tebe zaboraviti neću nikada.
Danas nas Božja riječ poziva na to povjerenje prema Bogu. To je vjera. Vjera nije držanje nekih apstraktnih sadržaja, nego je vjera povjerenje koje imamo u Boga za sebe i za svoj život. Ta naslonjenost ali ona životna, egzistencijalna. Ne da smo tjeskobni za sebe. A niti da sva naša nastojanja ovoga života samo provedemo u tomu što ćemo pojesti, što popiti i kako ćemo se obući. Kaže Krist: to traže pogani ovoga svijeta. Oni koji nisu upoznali Boga. Koji imaju drugačija vrednovanja. Kojima je materijalnost temelj njihove sigurnosti: novac, bogatstvo, odjeća koja ih u rangu izdiže iznad drugih u društvu.
Isusovi učenici moraju svoju sigurnost graditi na Bogu i Očevoj ljubavi koja za njih trajno postoji. I nikada ne smijemo reći da nas je Bog ostavio, niti napustio. Upravo ta djetinja naslonjenost na njegovu dobrotu – to je vjera.
Vjera nisu naučeni sadržaji nego je vjera povjerenje koje imamo u Boga u ovomu životu, da nas ljubi, da je s nama, da je naš Otac i da nam se ne može dogoditi ništa što je zlo. I samo koliko smo tako naslonjeni na Boga i koliko iz toga povjerenja onda živimo. Jer tada nećemo biti tjeskobni za sutra. Nego ćemo biti kao ptice nebeske: slobodni i iznutra svake zarobljenosti, i konfekcije, tekstila, hrane, bilo koje druge brige. Tada ćemo biti, kako kaže Krist, otvoreni samo za kraljevstvo Božje, novi Božji svijet koji dolazi s njim i s nama.
Tako nas Božja riječ stavlja na vagu. I stavlja pred nas dva gospodara kojima možemo služiti.I stavlja nas pred ispitivanje kuda smjeraju moja nastojanja i moji napori. Kuda smjeraju moja razmišljanja i moje brige. Možda smo duboko, do grla uronjeni u materijalnost ovoga svijeta. Toliko duboko da često ni ne vidimo neke druge sigurnosti. A kaže Krist: ludi čovječe, uz svu svoju brigu ne možeš svojemu životu dodati jedan lakat. Sutra možeš umrijeti. I što si stekao čije će biti? I gdje je tvoja sigurnost ako je gradiš na materijalnosti.
Čovjek je kao trava, tako relativan i tako prolazan. I uz svu svoju brigu ne može svoj život produžiti niti sekunde preko Božje volje. I što se onda toliko brinete. Otac vaš zna što vama treba. A vi sa svoje strane tražite samo Kraljevstvo Božje, tražite ljubav i dobrotu, istinu i pravednost a drugo će vam vaš Otac sve dodati.
Tjedni listić br. 107
7. Nedjelja kroz godinu A
Već nekoliko nedjelja čitamo Isusov govor na Gori kako nam ga je zapisao evanđelista Matej u petom poglavlju svoga Evanđelja. To je zapravo Isusova nastupna propovijed u kojoj Isus naviješta dolazak novog Božjega svijeta, Kraljevstva Božjega.
Nasuprot starom otuđenom svijetu koji ima svoju logiku ponašanja, Isus navješta nove međuljudske odnose, nov način života i ponašanja. Stari je svijet zarobljen osvetom, mržnjom, neprijateljstvom, pohlepom i otimanjem. Stalno se vrti u začaranom krugu zla. I ako na zlo uvijek uzvraćamo zlom, taj se krug stalno nastavlja. Potrebno ga je radikalno prekinuti! To ja ne mogu učiniti u drugome, ali mogu u sebi. Možda ne mogu spriječiti drugog da me udari, ali mogu sebe da mu ne vratim! Tako prekidam taj začarani krug zla, i tog trenutka po meni nastaje novi svijet.
Taj se začarani krug lomi kadgod ne vraćamo oko za oko, zub za zub! Kadgod u sebi suzbijemo zlo, kadgod oprostimo, i prihvatimo drugoga unatoč njegovom lošem odnosu prema nama.
Jednako tako: ako na pohlepu drugoga odgovaramo svojom pohlepom, ostajemo na razini starog svijeta, ali ako odgovorimo neprivezanošću za materijalna dobra – tko od tebe što zaište, podaj mu, i ne okreni se od onoga koji hoće da mu pozajmiš – dogodit će se nešto novo: novi Božji svijet!
Svakako da je najteži zahtjev koji Isus postavlja pred svoje učenike ljubav prema neprijateljima. Da ih prihvatimo, molimo za njih i činimo im dobro. Time ćemo se u savršenosti približiti Ocu našemu koji ljubi sve ljude i svima iskazuje svoju dobrotu i ljubav jer on „daje da sunce njegovo izlazi nad zlima i dobrima, i da kiša pada pravednicima i nepravednicima“.
Ako u ovom svijetu živimo kao svi drugi ljudi u osveti, neopraštanju, škrtosti i sebičnosti, po čemu onda ovom svijetu naviještamo i svjedočimo da je došlo među nas Kraljevstvo Božje?
Pokušajmo se nad današnjim Evanđeljem zapitati, da li mi, kao Isusovi učenici, svojim životom požurujemo dolazak novog Božjeg svijeta, Kraljevstva Božjega?
Da li ljudi koji s nama žive ili rade na radnom mjestu imaju to iskustvo?
Koliko po nama ovaj svijet postaje bolji, ljudskiji?