19. Nedjelja kroz godinu (A)
A p o s t o l i se nalaze u lađici suočeni s teškim elementarnim nepogodama. Muče se dugo vremena, gotovo cijelu noć. Tek tada negdje oko četvrte noćne straže stupa na scenu sam Isus.
U n a š e m ž i v o t u često smo suočeni s poteškoćama života. Neke su intenzivne i velike. Mučimo se koliko možemo. Čini nam se da je lađa naše životne sigurnosti preslaba protiv udaraca valova oko nas. I to traje katkada predugo. – Ipak, Isus će sigurno pokazati svoje lice.
A p o s t o l i su konačno spoznali Isusa. Ali, zahvatio ih je u tom trenutku velik strah. Nisu niti slutili da bi Isus na takav način došao. Hoda po valovima. To je nečuveno. Oni kriknuše „Utvara“! Takav Isus ne ide još u okvire njihova shvaćanja.
U našem ž i v o t u događa se katkada slično. Molimo da se Isus pojavi. Čekamo čas njegova pohoda. Ipak, on znade doći neočekivano, znade se pojaviti kako mi ne želimo, drugačiji nego li što smo to mi priželjkivali. Nekada nas iznenadi svojim zahtjevima. U takvim smo trenucima skloni da pomislimo da to nije on, nego utvara. Tek ako dopustimo da čujemo njegov glas, ući će konačno povjerenje i mir u naša srca.
P e t a r provjerava. Želi k njemu po valovima. Isus ga ohrabruje i Petar krće. Ipak – dok je hodao hrabro pogleda upravljena prema Gospodinu, Petar je mogao hodati po valovima. Kad je njegov pogled skrenuo i opazio vjetar i prijeteće valove, on je počeo tonuti.
U n a š e m životu događa se često puta slično: dok čvrstto vjerujemo u snagu Kristove prisutnosti, njegovu ljubav prema nama, u susrete s njime u sakramentima i molitvi, dotle možemo hodati hrabro i kroz valove ovog života. Tada je naš pogled usmjeren pravo na Krista. Ako nam se ispred Krista ispriječe druge stvari, ako postanu važnije i prisutnije, ako više niti ne vidimo Krista pred nama, može se dogoditi da klonemo, da počnemo tonuti.
Krist nam poručuje: malovjerni, nemojte sumnjati! I Krist nam u takvim trenucima pruža svoju ruku!
18. Nedjelja kroz godinu (A)
Čovjek nosi u sebi glad i žeđ za životom. Iskonska je to glad i žeđ. Svako biće teži da živi, da živi punim životom. Takav je i čovjek. Bog koji je utkao u ljudsko biće tu silnu čežnju jedini može i ispuniti ljudsko biće do kraja. Zato se vjernik okreče k njemu: „Tebe žeđa duša moja, tebe želi tijelo moje: kao zemlja suha, žedna, bezvodna!“
Zato Bog neprestano poziva čovjeka da dođe k njemu na pravi i čisti izvor života, da se ne gubi u traženju vode gdje vode nema, i da ne naplaćuje ono što čovjeka ne siti. Bog nam život daje u izobilju i to zabadava! Važno je povjerovati mu. Ne živi čovjek samo o kruhu, nego o svakoj Riječi koja izlazi iz Božjih usta.
Danas u Evanđelju susrećemo mnoštvo koje je bilo gladno prave riječi. Našli su u Kristu poslanika Božjeg, slušali bi ga dan i noć. Slušajući njegove riječi, oni su ih upijali u sebe i hranili svoje biće. Zaboravili su i na materijalnu hranu sve dok Isus nije završio svoju besjedu. Ljudi su bili najprije neizmjerno gladni Riječi iz Božjih usta. Ta im je Riječ ispunjala srce i utaživala onu praiskonsku glad za pravim životom. Nisu za sve to vrijeme niti mislili na materijalnu hranu.
Isus sam najprije misli i na tu hranu. On se sam brine. Ljudi ne moraju o tome voditi računa. Kada ljudi čeznu za istinskim životom, onda Isus to daje u izobilju, potpuno. Na istinski život spada sigurno i utaženje svake gladi, pa i ove tjelesne. Ipak, čovjek uronjen u slušanje Riječi osjeća sve dublje i dublje da se „ne mora tjeskobno brinuti što će jesti ili u što će se odjenuti“. O svemu tome vodi računa onaj koji je izvor života, koji je sam život.
Svi mi žeđamo za životom. Zato poslušajmo poziv Izaije proroka: „Dođite svi vi koji žeđate!“ Ali, nađimo se najprije u mnoštvu onih koji idu za Isusom i u pustinju želeći se nahraniti od svake Riječi koja izlazi iz njegovih usta. Nađimo se u tom mnoštvu gladnih Riječi Božje. I tada će i u nas ući povjerenje u Oca koji se brine za svoje.
Tjedni listić br. 129
17. Nedjelja kroz godinu (A)
Kraljevstvo Božje!? Toliko puta čujemo te riječi iz ustiju Isusovih. Evanđelisti su zabilježili te riječi nebrojeno puta. Isus je u taj izraz stavio veliku bremenitost svojih misli, osjećaja, težnji.
Neprestano je govorio o Kraljevstvu Božjem. Govorio je o blizini tog Kraljevstva Božjeg, i o neposrednosti, o važnosti.
Prispodobe današnjeg Evanđelja govore baš o toj velikoj važnosti toga Kraljevstva. Zbog njega valja se odreći svega, sve ostaviti. Isplati se prodati sve da se dobije sve. Kraljevstvo je Božje kao biser, dragocjenost.
Ne tražimo toliko prostornost toga Kraljevstva, ne idimo za nekim materijalnim opisom ljepota i sjaja toga Kraljevstva. Sve nas to može prevariti, učiniti nam se da su ipak kraljevstva ovoga svijeta sjajnija i moćnija nego li je to Božje Kraljevstvo.
Krist upozorava na dubinu toga Kraljevstva. Ono je nama tako blisko, intimno našem biću. Isus će to pokušati izreći prispodobama o kvascu, aluzijama o Kraljevstvu koje je u nama, neprestanim pokušajima da nas urazumi i dadne do znanja, kako moramo promijeniti kategorije svoga mišljenja.
I konačno: sve govori kako je Isus Krist prostor i točka tog Kraljevstva Božjega. Za susret s Isusom Kristom isplati se sve prodati, sve žrtvovati, jer je on sposoban da našem životu dadne jedinstveni i definitivni smisao, ljepotu, mir i ljubav. S njim i po njemu Kraljevstvo će Božje ostvariti apsolutnu volju Boga Oca, tako da jednom zauvijek bude „kako na nebu, tako i na zemlji!“