Tjedni listić br. 132
22. Nedjelja kroz godinu (u godini A)
Ovo evanđelje dana predstavlja temeljnu prekretnicu u apostolskom životu i shvaćanju. Apostoli su pošli za Isusom u jednom presudnom trenutku svog života i učinili radikalan korak: ostavili su sve. Proveli su dragocjeno vrijeme u školi života.
Sada je nastupila nova faza. Kad su prvi puta krenuli za svojim učiteljem lišili su se svake materijalne sigurnosti i krenuli u nepoznato. Ime Isus bilo im je dovoljna garancija. Povezivali su s njime svoje mesijanske nade. I čekali ispunjenje. Međutim, Isus ih sada stavlja pred novo iskušenje, novi izbor. Ono što oni zamišljaju u svojim planovima i srcima nije ispravno. Isus ne ispunjava neke političke ili ekonomske mesijanske nade. On zrači dobrotom, on je sama pravednost, on hrani gladne, liječi bolesne, voli siromahe i grešnike. Ali ne osigurava ovdje na zemlji lagodan život, život s počastima i slavom. Dapače, govori o križu, o muci, preziru, smrti. Govori o svemu što ga čeka u Jeruzalemu. Apostolima se učinilo da se time ruše sva njihova nadanja, da se nešto lomi u njima. Oni nisu pošli za Isusom u ovoj viziji sluge i poniženog jaganjca. Apostoli su očekivali ovozemaljsko mesijansko kraljevstvo sa svim počastima koje će njih zapasti. Zbog toga su dali sve i pošli za Isusom.
U ovom trenutku Isus opet zahtjeva od njih da se opredijele. Mogu krenuti natrag, a mogu ići dalje s njime. Ali, ići dalje s njima znači odreći se lažnih nadanja i početi živjeti poput Isusa: za druge, u ljubavi, srcem punim praštanja, spremni na svaki križ, poniženje, žrtvu.
Petar reagira. Odvraća Isusa od njegova puta. Isus ga oštro kori. I tada govori da je isto takav život predviđen i za sve njegove učenike. Tko hoće ići za njim treba svakog dana uzimati svoj križ i slijediti Isusa. Tko život svoj želi sačuvati, poštedjeti, taj će izgubiti smisao svog života. Otkriva dimenzije istinskog života samo onaj koji taj život razda u nesebičnoj ljubavi.
21. Nedjelja kroz godinu (u godini A)
Sigurno, zanima nas često što ljudi o nama pričaju. I djeluje to na nas.Vidimo kako su to površni sudovi, često duboko ranjavaju zbog laži i neistine, a često su preuveličani i pretjeruju. Otkrivamo da ljudi govore najrazličitije o pojedinoj osobi. Mnogo elemenata djeluje na ljude u prihvaćanju nekih sudova o drugome.
Ipak, daleko nam je važnije i puno dublje zasijeca u naš život ono što o nama misle naši bližnji, oni s kojima jače surađujemo, koje susrećemo, s kojima živimo. Dragocjeno nam je što o nama misle i govore naši prijatelji. Što je prijateljstvo dublje i iskrenije to donosi potpunije rezultate međusobnog sazrijevanja i rasta.
Slušamo u današnjem evanđelju razgovor Isusa i apostola. Isus se zanima najprije što ljudi govore o njemu. Stižu različiti odgovori. Ipak, najvažnije od svega za Isusa jest odgovor na pitanje što o njemu misle njegovi najbliži, njegovi prijatelji. Tada se Petar u ime drugih izjašnjava: Ti si Krist!
Odgovor je bio prvi izraz povjerenja apostola prema Isusu. Dragocijena je to ispovijest vjere. Isus hvali taj odgovor jer govori o tome da su apostoli već počeli bivati otvoreni za ono Božje u Isusu i u njima.
Isus želi i kroz vjekove ostati prisutan u svojoj Crkvi. I stalo mu je do toga što mi govorimo, mislimo o njemu. Zna da i svijet ima svoje stavove o njemu. Ali, bitno mu je što drže o njemu prijatelji, učenici, kršćani. Ovo evanđelje htjelo bi provjereiti u našim dubinama do koje mjere nam je Isus blizu, da li je stvarno prijatelj i spasitelj, i da li to možemo sasvim osobno i angažirano prereći i u našoj vlastitoj ispovijesti vjere? S tim pitanjem „Tko je za mene Isus“ mora se osobno suočiti svaki kršćanin. Jer Isus nije tek neki ideolog koji bi ostavio iza sebe mudre izreke za ispravan život, nego je on živa osoba Bogočovjeka koji je život svoj dao za svoje prijatelje.
20. Nedjelja kroz godinu (u godini A)
Neshvatljiv nam je Božji plan sa svijetom i čovječanstvom. Božja dobrota se izlijeva nad sve ljude, kako nekoć izvan zajednice izabranog naroda tako danas i na ljude koji su izvan Kristove Crkve.
Žena Kananejka kojoj je Isus rekao da je poslan samo izabranim ovcama doma Izraelova, a na njezino uporno traženje udovoljio njezinoj molbi, postala je za sva vremena uzor vjere i pouzdane i ustrajne molitve.
Iznenađuje nas jednostavnost i neposrednost susreta Isusa i ove poganke. Ima u tome susretu nešto što bismo i mi htjeli doživjeti u susretu s Isusom Kristom. Htjeli bismo doživjeti jedinstvenost susreta, kadru nositi naš život. Htjeli bismo se riješiti svoje „opsjednutosti“ ovim i onim koju često doživljavamo kao nešto sraslo s nama. „Gospodine, pomozi mi“ – molila je ta žena poganka Krista. Ta nam se vjera i molitva danas čine tako nestvarne i nemoguće. No, znajmo da ni u Kristovo vrijeme nije bilo mnogo takvih molitelja i takvih vjernika. Malobrojni su. Pa i pred samim Kristom moraju dokazivati svoju vjeru upornošću svoje molitve. No, bili su pred Kristom jednostavna duha. Doživljavali su da vjera u Krista daje sigurnost njihovim koracima i opravdanost njihovih molitava.
Isus Krist za mnoge svoje ukućane, rođake, sumještane, suvremenike nije bio ništa. Jednako je to i danas tako. Jer vjera u njega ne daje povlašteno mjesto. Ali daje opravdanje i spasenje. Daje istinsko oslobođenje, mogućnost istinskog i sadržajnog života. Vjera u njega nije nastavak starog života. Vjera je početak novog života.
Isplati li se žrtvovati stari način života, stari način mišljenja, „opsjednutost“ i zatrovanost naših međusobnih odnosa da se snagom vjere krene u novi život? Žena poganka iz današnjeg Evanđelja vapila je: „Gospodine pomozi mi“. I bila je uslišana zbog svoje vjere i molitve. A mi?!
Neka nam ona bude uzor i ohrabrenje u našim nastojanjima da se ostvarujemo kao vjernici.